…heč!
Aneb má pravidelná běžecká rutina čítá:
Předběžeckou sváču bohatou na nějaký ten sacharid, smoothie zas na doplnění tekutin, vitaminů a pořádné nakopnutí.
Střídám a upravuju v kontextu celého dne, času a taky hladu:-).
Posléze předávám děti do péče tatínka, oznámím jim své plány a oni se automaticky sbíhají na čihadlo, odkud mi mávají (a já musím jim nazpět) po celou délku rovinky, než zabočím do lesa.
A pak už jsem ve svém.
Přepínám do jiného stavu mysli, zhluboka dýchám, funím a kochám se.
Přeskakuju nebo podlézám, záleží na aktuální formě.
A pak, když už mám všechny potřebný metry nastoupaný, spustím to nespoutaně (a co kolena dovolí) dolů.
Cestou necestou, polem nepolem.
Anarchie v mysli i nohách.
Ne až tak romanticky tomu bylo před několika dny, kdy jsem cestou na trati vytratila z kapsy vesty telefon.
To pak trasově variabilní běh přímo proklínáte.
Nebojte, telefon za mě našel někdo jiný a pionýrsky ho i vrátil. Já si za trest alespoň zaběhla trojnásobek běžné délky okruhu, při kterých jsem intenzivně zpytovala svědomí.
A ještě začínající políčko konvalinek, ke kterému odbočuju vždy v tuto roční dobu.
Po dešti si přijdu možná pár utrhnout do vázy.
Pak už ale zpátky do reality.
Ještě pár dřepů, protáhnout a minimalizovat množství „bordelu“ z lesa, co vždy natahám domů.
A tím končí i mé běžecké útěky.
Třikrát týdně, co děti a kolena dovolí.
(Muže se ptát nemusím, ten mě tam v rámci domácího klidu dokonce i někdy sám vysílá:-)).
A co vy a běh?
Přátelíte se či nikoliv?
Mějte se fajn a brzy opět na viděnou:-)
Ála.)
Moc Tě za pravidelný běh obdivuju 🙂 Já se moc ráda procházím přírodou a nejraději právě lesem, ale běh jako takový nemusím. Občas jsem měla výkyv jak začnu, ale vydrželo mi to přesně asi 3 běhy a konec 😀 Asi to není nic pro mě 🙂
Chůze úplně stačí, hlavní je, že to člověka baví:-).
Každej máme to svý a nesvý – já třeba bych měla víc času věnovat posilovacím cvikům, ke kterým se ani nejsem schopna dokopat, natož setrvat:-).